Traducerea și adaptarea Vlad (blitzzz@cliffhanger.com)ź - 2004 resincronizare CODYBOSS1969
PASĂREA CU PENELE DE CRISTAL
TÂNĂRĂ UCISĂ ÎN MOD MISTERIOS! A TREIA VICTIMĂ ÎN MAI PUȚIN DE O LUNĂ!
"Ziua", vă rog. Mersi.
Mizeriile obișnuite!
- Haide, Carlo, întârziem! - Stai liniștit! Ne vor aștepta.
- Ce-ai scris a avut succes la critică. - Mă bucur.
Sam Dalmas, marea speranță a literaturii americane,
scrie acum manuale despre conservarea păsărilor rare.
- Să te bucuri dacă câștig un premiu. - Ce mai face Giulia? - Bine.
E plecată din oraș pentru o prezentare de modă. Se întoarce diseară.
- Cum merge relația voastră? - Foarte bine.
- O iau cu mine înapoi în State. - Serios?
- Așa se pare. - Bună dimineața. - 'Neața.
Acasă voi căuta un prieten să-i întorc favorul.
Am trecut printr-o perioadă mai nefastă, fără inspirație.
"Du-te în Italia", mi-a spus, "ai nevoie de liniște și calm; asta e Italia".
"Inspirația îți va veni. În Italia nu se întâmplă niciodată nimic!"
Arde-l-ar focul să-l ardă! Și totuși am venit. L-am crezut!
Am văzut țara și monumentele, am gustat spaghetele, atmosfera...
Minunat! Doar că acum sunt lefter! N-am mai scris un rând de 2 ani.
N-aveam nici ban de bilet dacă nu-mi făceai tu rost de slujba asta.
De care te-ai achitat minunat!
Poftiți cecul, domnule Dalmas.
- Hei, Sam, nu vrei o copie? - La ce bun? Am ăsta!
Hei! Deschide ușa!
Cum se deschide ușa?
Nu pot intra! Cum deschid ușa?
Rezistă, mai rezistă puțin!
Deschide ușa!
Cheamă poliția!
Am chemat poliția!
Are pulsul slab, dar rana nu pare a fi adâncă.
Nu a pierdut prea mult sânge.
- În regulă, continuați. - Da, domnule.
- Căutați amprente. - Prea bine.
Bună seara.
- Sunt inspectorul Morosini. Povestiți-mi. - Ce înseamnă asta?
Ce s-a întâmplat? Vreau să știu tot ce-ați văzut și auzit.
- Cum se simte? - Se va face bine, datorită dumneavoastră.
- Cum vă numiți? Sunteți englez. - Sam Dalmas. Nu, american.
Mă plimbam prin fața galeriei când am văzut luminile aprinse.
Am privit acolo sus și am văzut două siluete luptându-se.
Puneți-o jos cu atenție.
- Era atât de bună. - Lăsați-mă să trec, sunt proprietarul galeriei.
Monica!
Monica.
- Ce s-a întâmplat? - Momentan nu vă poate răspunde întrebărilor.
- E ceva grav? - Nu, doar o rană superficială.
- Monica! - Haideți!
Dați-mi drumul. Sunt Alberto Ranieri, soțul ei.
- Scuzați-mă. - Spune-mi, ce s-a întâmplat? - O obosiți prea rău.
- Draga mea, cine ți-a făcut asta? Cine? - Nu știm.
- Sper ca soția dv să ne poată spună... - În regulă, mergem.
Ce căuta la galerie la ora asta târzie din noapte?
Se uita puțin pe registrele contabile, iar eu veneam s-o iau.
- Monica! - După el!
- Înapoi. Să treacă targa. - Biata fată!
- Înapoi, vă rog! - Așa, asta a fost.
- Unde rămăsesem? - Ceva nu se potrivește la acea scenă.
E ceva ciudat.
Nu pot să-mi dau seama, dar simt că ceva nu se potrivește cu întreaga poveste.
- Mai gândiți-vă. Evidențiați-o. - Am încercat, dar nu mă pot concentra.
Să vedem dacă vă pot ajuta. Ați văzut pe cineva alergând pe această ușă.
Da. Dar era așa de întuneric aici, încât ușa părea...
Nu atingeți nimic! Țineți-vă mâinile în buzunare.
Să nu fiți ispitit. Ne-ar scuti de timp pierdut sau necazuri.
La mezanin s-a găsit o statuie a unui luptător, un bronz pe perete
și o sculptură reprezentând câteva ramuri de copaci pietrificați.
Pe podeaua parterului se află o pată de sânge
de la ușa de serviciu din spate până la 3 metri distanță de vitrina din față.
Alte semne de luptă nu s-au găsit. Ți-ai notat?
- Potrivit declarației dvs, ea a coborât aceste trepte. - Exact.
Acum vom măsura distanța de la fereastră la trepte.
Sânge.
M-am săturat, nu mai suport!
V-am povestit deja toată tărășenia asta de 6 ori!
V-am spus totul, fiecare detaliu...
N-o cunosc pe acea femeie, n-am văzut-o în viața mea.
Mai povestiți-mi totul încă o dată, poate ați uitat vreun detaliu.
Să ne întoarcem la acea siluetă ciudată pe care ați văzut-o, descrieți-o.
Era întuneric, eu eram prea departe, n-am deslușit decât o figură întunecată.
Sunt obosit, peste 2 zile plec în America și mai am și altele de făcut.
- Serios? V-ați făcut rezervarea? - Da.
- Aveți pașaportul la dumneavoastră? - Da.
- Puteți să mi-l dați puțin? - Da.
Mulțumesc.
- Hei! Pașaportul meu. - Poftim?
- Vom avea noi grijă de el. - Glumiți?! Nu pot pleca fără el.
Nici nu vrem să plecați. Sunteți foarte important în calitate de martor.
Ați văzut ceva care, deși nu vă mai amintiți, este extrem de important.
Iar până când acest lucru nu e clarificat, nu vă pot permite să plecați.
N-am avut nimic împotrivă să vin aici, dar...
În ultimele luni au avut loc 3 crime neelucidate încă.
Victimele erau femei, iar crimele au fost comise fără un motiv anume.
E logic că un maniac periculos este în libertate.
Ceea ce ne îngreuiază ancheta, din punctul nostru de vedere,
și tocmai de aceea avem nevoie de cooperarea dumneavoastră,
este că sunt sigur că acest bărbat, după toate aparențele, este sănătos.
În viața de zi cu zi este complet normal, precum oricare altă persoană.
- Poate chiar la fel ca dumneavoastră. - Ca mine? - Da, ca dumneavoastră, de ce nu?
Să presupunem că sunteți nebun: intrați în acea galerie și atacați femeia.
Dar când încercați să fugiți, sunteți prins accidental între acele uși.
Sunteți nebun! Nu puteți acuza pur și simplu un străin de crimă.
- Nimeni nu vă acuză. - Dar mă interogați. Este ilegal!
Vreau să sun la consulatul american!
Poftiți. Sunați pe oricine doriți. Chiar și pe președintele SUA.
- Dificil mai e. - Îi fac pe plac...
Aici aveți o copie a raportului lui Monti.
TWA? Doresc să anulez o rezervare pe numele Sam Dalmas.
Numărul 112, New York, poimâine.
Da, mulțumesc.
Fii atent în spatele tău!
- Ești rănit? Ai nevoie de ajutor? - Nu vă faceți griji, n-am nimic. Mulțumesc.
Ăsta este cel mai entuziasmant bun venit de care am avut parte.
Hei, s-a împlinit o lună deja.
Ai avut o zi nasoală la birou, iubitule?
Nu, am fost martor la o tentativă de omor.
Am fost interogat de poliție,
mi s-a confiscat pașaportul, așa că nu mai putem pleca,
iar mai adineauri era să fiu decapitat de un tip cu un satâr de măcelărie.
Nimic ieșit din comun, înțelegi?
Acum vreau să-mi povestești totul în amănunt.
Ciudat e că acesta e adevărul gol-goluț.
Să intre perverșii. Privește-i atent și vezi dacă recunoști vreunul.
Ucigașul trebuie să se fi întors la galerie să vadă dacă femeia a murit
iar noi nu putem exclude posibilitatea ca el să fie un pervers.
Aldo Sarti, 42 de ani, opt condamnări.
Sandro Larrani, 35 de ani, exhibiționist, douăsprezece arestări.
Mario Zandri, în vârstă de 66 de ani, patru condamnări.
Giacomo Rossi, 50 de ani, trei condamnări pentru corupere de minori.
Rubatelli Luigi, alias Ursula Andress.
- Nu! Petrini! - Da, domnule inspector? - Ce caută tipul ăsta aici?
De câte ori ți-am spus eu că Ursula aparține grupei de travestiți?
- Așa speram și eu! - Vino, am ceva interesant să-ți arăt.
Am supus această mănușă unei examinări microscopice
și am descoperit câteva lucruri interesante.
Petele de sânge aparțin aceleiași grupe ca și cea a Monicăi Ranieri,
de unde deducem că ucigașul o purta în acel moment.
Aceste semne se datorează scrumului, de unde rezultă că fumează trabucuri.
Urmele de tutun de pe mănușă sunt specifice trabucurilor Havana.
Asta a fost cea mai emoționantă descoperire a noastră.
Particule microscopice dintr-o fibră fabricată doar în Anglia.
- Am găsit-o înăuntru. - Ăsta e un bun punct de plecare.
Asta înseamnă că știm că el fumează trabucuri,
că se îmbracă elegant și că este stângaci.
Asta am dedus din uzura mănușii.
Acum introducem toate datele astea în computer și obținem rezultatul.
- Ați făcut-o deja? - Da. - Bine, atunci să aruncăm o privire.
Acesta este un portret robot al bărbatului pe care-l urmărim,
realizat cu o acuratețe de plus minus 10%.
Imediat îi vom afla prima trăsătură.
Din punct de vedere statistic,
descrierea ar corespunde la aproximativ 150.000 de locuitori ai acestui oraș.
Dintre aceștia, majorității cărora li s-ar potrivi exact portretul, sunt în pușcărie.
Ce mai așteptați?
Credeți că e ușor să verificăm alibiurile a 150.000 de oameni?
Nu am nici o pistă mai departe. Doar o bănuială.
Dar sunt sigur că ați văzut fața criminalului în noaptea aceea.
- Dar v-am spus... - Concentrați-vă, domnule Dalmas, vă rog!
Încercați să vă amintiți ce-ați văzut.
Nu, n-are nici un rost. M-am gândit la acele momente de nenumărate ori.
Nu pot să uit acea întâmplare, dar nu pot să-mi amintesc detaliile.
Monica Ranieri a părăsit spitalul
și s-a întors la apartamentul ei de pe strada Bruxelles, numărul 35.
Pot să plec acum?
- Ce etaj? - Al treilea.
Îmi pare teribil de rău, dle. Dalmas, dar soția mea nu poate primi pe nimeni.
Momentan a luat un calmant și se odihnește. Înțelegeți doar prin ce a trecut.
Despre ce doreați să discutați cu ea?
Nimic deosebit. Vroiam să discutăm despre evenimentele din acea seară.
Sunt convins că am văzut ceva ce ar putea duce la prinderea atacatorului.
Vroiam să verific ce știu eu, cu amintirile soției dumneavoastre.
Soția mea a spus deja, de nenumărate ori poliției, tot ce știa.
Nu văd nici un motiv pentru a o supune acelei încercări din nou.
Înțeleg.
- Pot să vă întreb ceva? - Bineînțeles.
- Ce înălțime aveți? - Cred că 1.90 metri. De ce întrebați?
- Eram doar curios. - Altceva? - Nimic.
Îmi cer scuze dacă v-am deranjat. Vă căutați țigările?
- Da. - Poftiți!
La revedere, domnule Ranieri.
- Nu ți-am spus eu să nu pariezi pe calul ăla? - Ba da, știu.
Unul nu ajunge, trebuie să primești două sau trei...
- Prima victimă. - Corect.
Vânzătoare într-un magazin de antichități.
- Pleca la aceeași oră și a fost ucisă într-un parc. - Într-un parc.
La o depărtare de un km de magazin în direcția opusă locuinței sale.
- Prima întrebare. - Care e? - De ce așa departe și de ce în parc?
Poate se ducea să se întâlnească cu prietenul ei. A doua victimă.
O prostituată, a fost ucisă sub un pod, unde-și ducea clienții.
Suspect a fost peștele ei. Numele lui e Garullo, dar avea un alibi beton.
Unde-l pot găsi pe acest Garullo?
- Nu poți, e în pușcărie. Cel puțin acolo era acum o lună. - Minunat.
- În regulă, numărul trei. - Numărul trei.
- A fost o studentă. - O studentă.
- A fost ucisă pe drumul spre casă de la cinema. - De la cinema.
În regulă?
Ajunge?
Da, începem cu prima victimă, cea de la magazinul de antichități.
- Bună dimineața. Vă pot ajuta cu ceva? - Bună dimineața.
- Da, aș dori să văd ceva... - Sunteți interesat de porțelanuri.
Aveți un bun gust extraordinar. Aceste piese sunt minunate.
Pur și simplu sublime.
- Cât costă acesta? - Trei sute.
Dar cu dumneavoastră pot face o excepție.
Dumnezeule!
- Nu acesta e magazinul în care a lucrat fata aceea? - Poftim?
Fata care a fost ucisă.
Biata fată. De ce sfârșit groaznic a avut parte.
- Cum era fata? - Adorabilă, dar puțin neobișnuită.
Da, se spune că prefera femeile.
- Dar mie nu-mi păsa. Eu nu sunt rasist! - Bineînțeles că nu.
Îmi amintesc de acea noapte de parcă ar fi fost ieri.
Nu vândusem nimic toată ziua!
Apoi, chiar înainte să închidem, am vândut un tablou expus în vitrină.
- Dumneavoastră l-ați vândut? - Nu eu, fata. Eu verificam registrele contabile.
Apoi a plecat fără ca măcar să mă salute.
Curând după aceea, i-au găsit trupul.
- Ce reprezenta tabloul? - Era ciudat.
Naiv dar macabru în același timp. Doriți să-l vedeți?
- Îl mai aveți încă? - Doar o copie, o fotografie.
Aș vrea s-o văd.
Vă voi arăta fotografia.
Să vedem, aici este!
- O pot împrumuta? Vă rog! - Nu, nu obișnuim așa ceva.
- Hei, ce s-a întâmplat? - Nu știu, acel tablou. Mă intrigă.
Ce reprezintă?
E fotografia unui tablou pe care cineva l-a amestecat în lanțul crimelor.
Mi se pare puțin pervers.
Iubitule!
Îmi dă fiori.
- Mulțumesc, domnule sergent. - Pentru puțin. - Privește!
- S-a întâmplat ceva, domnișoară? - Nu, mulțumesc, nimic.
- Noapte bună. - Noapte bună, domnișoară.
Nu! Nu!
Nu!
Spune-mi ceva. E chiar necesar?
- Ce anume? - Să te învârți pe aici, jucându-te de-a detectivul?
Nu e ușor ridicol și pe alocuri cam periculos?
- Nu! - Mulțumesc.
În plus simt că sunt mai aproape de adevăr decât oricare dintre noi își dă seama.
Ce se petrece cu mine? Tâmpenia asta s-a transformat într-o obsesie pentru mine.
- Cine este? - Morosini.
- Salut! Cum merge treaba? - Minunat, intrați.
Pentru un minut, m-am gândit că am nimerit greșit adresa.
- Mai locuiește cineva în clădirea aceasta? - Nu.
Vor dărâma clădirea în curând.
Contractul de închiriere îmi expiră săptămâna viitoare, așa că am rămas.
- Doriți o cafea? - Da, mulțumesc.
De fapt chiar de asta aveam nevoie. N-am dormit toată noaptea.
Mulțumesc.
Cum așa?
Poftim.
- Când? - Noaptea trecută.
O blondă care locuia singură, 28 de ani.
Ca de obicei, nici o urmă. Nici un indiciu, nici o legătură cu celelate crime.
Presa face conexiunile de rigoare. Ei întrevăd o legătură între cele patru crime.
- Giulia, dânsul e inspectorul Morosini. - Bună dimineața.
Scuzați-mă, cred că ne-am cunoscut cu o altă ocazie.
- Nu, sunt sigur că nu e posibil. - Hei, privește asta. - Nu altă crimă.
Precum bănuiți, mai există un motiv pentru vizita mea.
Aș vrea să mă însoțiți la sediul poliției.
- De ce nu-l lăsați în pace? Lasă-mă să termin. - Nu.
Nici măcar nu e italian, iar dumneavoastră îl puneți să-și riște viața.
Au încercat să-l ucidă deja. Ce vă face să credeți că nu vor mai încerca din nou?
Îl șantajați, i-ați reținut pașaportul
și în același timp apelați la simțul lui civic.
Mergem?
Ai grijă, da?
Îmi pare rău.
- În regulă, deci... - Deci, nimic!
Mi-am derulat în memorie acel episod de mai multe ori, dar nimic nou.
I-am văzut luptându-se la mezanin. Asta-i tot ce-mi amintesc.
Altceva nu mai știu. Dar sunt convins că mai e ceva.
- Mulțumesc. - Ce planuri aveți?
Cred că voi mai sta prin preajmă puțin.
Aveți nevoie de ajutor pentru investigațiile dumneavoastră?
- Mi s-a părut mie că sunt urmărit. - Doar pentru a vă proteja.
Da, aș dori. Aș vrea să-l cunosc pe Garullo, peștele ăla.
- E simplu. - Au sosit pentru interviu.
Mă voi face de râs în fața a milioane de telespectatori.
- Ce le veți spune? - Nu știu, voi inventa ceva spectaculos.
Pe scurt, situația este următoarea.
Momentan vă pot spune doar că avem anumite informații
care cu siguranță că vor duce, curând, la prinderea asasinului.
Îi sfătuiesc pe toți cetățenii să rămână calmi
și să raporteze imediat poliției tot ce li se pare suspect. Vă mulțumesc.
Contactați-mă cât de repede puteți, și anunțați-mă dacă aveți nevoie de ceva.
Inspector Morosini!
- Alo? - Vroiam să știi ce mult mi-a plăcut interviul televizat.
- Cine e la telefon? - Persoana pe care ești nerăbdător s-o prinzi.
- Necunoscutul de care se teme tot orașul! - Înregistrează convorbirea lui Morosini.
N-ai nici un indiciu. Nici o bănuială, știm bine asta amândoi.
Nu e corect să păcălești publicul.
Nu mi-e frică, dar tu vei avea parte de un alt cadavru până la sfârșitul săptămânii.
Alo?
- Ai grjă, e greu! - E unul din cele mai bune exemple de artă cosmică.
Dar niciodată nu stăm pe loc,
în câteva zile vom inaugura o expoziție de sculpturi și basoreliefuri.
- Veți schimba totul. - Vom înlocui toate exponatele. Da.
- Domnule Ranieri? - Da? - Vreți să verificați poziția?
Da, vin imediat. Mă scuzați un moment? Mi-a părut bine de revedere.
Și mie.
Vreau să-ți mulțumesc pentru ce-ai făcut pentru mine în acea noapte.
Mi-au spus că dacă nu erai acolo, nebunul ăla m-ar fi omorât.
Acum mă simt mai bine, dar...
A fost atât de înfricoșător, încât nu cred că voi uita pe deplin vreodată.
Monica, te rog, vino până aici.
- La revedere și mulțumesc încă o dată. - Pentru puțin.
Cum ți se pare dacă-l așez așa?
Nu e perfect vertical, dar de jos se vede mai bine.
Da, bineînțeles, ai dreptate.
Da, a fost iubita mea, la revedere.
Unde pleci?
- Ai spus "la revedere". - Întotdeauna spun asta.
Dacă n-o fac, mă bâlbâi.
- Înțeleg. - Ce vrei să afli?
Încerc să-i ajut pe polițiști să-l prindă pe criminal.
Asta e bine, la revedere, dar eu nu știu ce să-ți spun.
M-au ridicat la o săptămână după ce sărmana Rosita a fost ucisă.
Și iată-mă în pușcărie, iar acele fete nevoite să se descurce singure.
Fără nici o protecție, cu un monstru în libertate pe străzi.
- Pentru ce te-au arestat? - Pentru nimic. Mi s-a înscenat totul.
Mi-au găsit ei nod în papură. Cică favorizare și complicitate la prostituție.
Dar sunt nevinovat. Uite-te la mine, am eu față de pește?
Privește-mă în ochi, arăt eu a bărbat care exploatează femeile?
N-am nimic împotrivă să mai primesc vreo mică atenție uneori!?
- Bineînțeles. Poți să mă ajuți? - N-a fost nimeni din gașca mea, la revedere.
Nu ne plac genul ăsta de "jocuri".
Trebuie să fii fost vreun tip bogat. Genul acela de gentleman.
Ălora le umblă prin cap asemenea idei.
Tipii ăștia au un cod al onoarei mai deosebit,
extrem de diferit față de al oricărui altcuiva.
- Și tipul ăsta... - Bărbatul acela ne urmărește de ore bune.
E omul lui Morosini, garda noastră de corp.
Se pare că tipul ăsta, "La revedere" și-a strâns un fel de harem...
- Hei, taxi! - Ei bine, aș vrea să mergem pe jos.
"La revedere" se așteaptă la orice de la o femeie, dar se ferește de bărbați.
Oprește-te!
Nu!
Fugi! Fugi!
În regulă, așteaptă-mă aici.
Intră aici, pe mine mă urmăresc. Când scapi de aici, sună-l pe Morosini.
- Mă urmărește un tip cu un pistol. - Nu văd pe nimeni.
- Uite-l! - Cine e?
Doamna Johnson.
Scuză-mă, n-ai văzut un bărbat cu o jachetă galbenă și o șapcă albastră?
- Ba da, domnule. - Încotro a luat-o? - Pe acolo.
L-am lovit bine de tot la ficat. În a zecea rundă l-am doborât.
Da, îmi amintesc asta.
E momentul să discutăm despre câteva din problemele cu care ne confruntăm.
Mai ușor cu paharele, vă rog!? Avem o problemă cu acoperirea asigurărilor.
Și cu compensațiile pentru infirmitățile permanente... Ascultați-mă!
Avea maxilarul ca de sticlă!
A murit fără să-și recapete cunoștința. Are coloana vertebrală și craniul fracturate.
Credeți că ați putea să-l recunoașteți?
O fața ca aceea nu se poate uita!
Vreau ca tuturor bărbaților de la acea convenție să le fie luată urma.
Vreau fotografii, caziere, orice detaliu puteți afla.
Vreau ca doi dintre oamenii noștri de vârf să-i acopere pe cei din spatele meu,
trebuie supravegheați zi și noapte.
Îmi pare extrem de rău că v-am târât în toată mizeria asta.
Ascultați-mi sfatul, întoarceți-vă în Statele Unite.
Simt că mă apropii de adevăr cu fiecare minut ce trece.
Criminalul simte și el același lucru. De aceea încearcă să mă omoare.
Cu cât încearcă mai mult, cu atât mai mult riscă să fie descoperit.
Opriți-vă, arătați-mi permisul de conducere.
- Ne-am distrat de minune. - Voi aranja în așa fel încât să ne vedem duminică.
- Te iubesc. - Și eu.
- La revedere! - La revedere, iubito.
Ticăloșii, chiar au încercat să pună mâna pe tine, la revedere.
- Da și vreau să-l descopăr. - Bineînțeles, te voi ajuta, la revedere.
Lasă-mă să mă gândesc.
Da, asta este. Cunosc tipul potrivit pentru tine.
- Cine? - Nu e ieftin, dar cunoaște absolut orice lucru.
- În regulă. - Hei!
Chestia asta rămâne doar între noi doi. Fără poliție, la revedere.
Nici o grijă.
Sună la sala Caramba și cere cu Faina. Spune-i că te-a trimis "La revedere".
Liftul, instalează-ți un lift...
- Cine ești? - Sunt Faina.
Faina! Intră!
Cele cinci etaje aproape că m-au omorât. Trebuie să mai fac exerciții.
- Ea cine e? - O prietenă, e de încredere.
- Poftim, ia loc. - Nu, mulțumesc.
Trebuie să ne înțelegem, eu nu știu nimic, nu cunosc pe nimeni.
Și nu văd nimic! Ce vrei să afli?
Noaptea trecută, un bărbat a încercat să mă ucidă cu un pistol cu amortizor.
A scăpat și s-a ascuns în hotelul Lux...
- Ce s-a întâmplat? - Apartamentul e înțesat de microfoane? - Nu, iar acum ascultă-mă.
A fost o convenție a foștilor boxeri. Era îmbrăcat asemenea lor.
- Vrei să te bați cu el, corect? - Nu, vreau să vorbesc cu el.
Nu te pot ajuta... O sută.
- O sută de ce? - O sută de mii. - Oh, da!
Oh, haide!
Poftim.
Nu, păstrează-i.
Zece, douăzeci, treizeci... o sută.
- Când mai luăm legătura? - Niciodată.
Poate mâine dimineață.
Alo?
Da?
Fii deștept, domnule Dalmas. Ascultă-mi sfatul și vezi-ți de treaba dumitale.
Încetează joaca de-a detectivii. Nu-ți face bine.
Cel de ieri a fost un avertisment. Nu ți-a ajuns?
- Ce-mi sugerezi să fac? - Să te întorci în America.
Uită de crime. Răbdarea mea are și ea o limită!
- Cu cine vorbesc? - Fata e cu tine acum? - Da.
E tânără și foarte frumoasă, ai vrea să moară?
Fiindcă dacă nu lași baltă totul, o voi ucide!
"Întoarce-te în America. Uită de toate crimele astea. Răbdarea mea are o..."
Ați auzit scârțâitul acela? Vreau să știu de ce la ce provine.
Ce anume scoate un sunet precum acesta? Ăsta e singurul indicu.
Voi descoperi eu.
Ei bine...
Ce veți face acum?
Nu știu. Era mult mai simplu când aveam doar grija mea.
Tablou blestemat. Trebuie să ne indice ceva anume.
- Poate că prima victimă semăna cu femeia aceea. - E pictat prea grosolan.
Ar putea fi oricine.
- Alo? - Sunt Faina, n-am găsit nimic.
Dar dacă te interesează, am dat peste un fost luptător, pe nume Needles.
Ar putea el să știe ceva. Locuiește în apropierea dumitale.
- Pe Via Angiolieri, numărul 39. - Via Angiolieri, numărul 39.
Alo?
E cineva acasă?
Acum priviți unda pe osciloscop.
"Vroiam să știi ce mult mi-a plăcut interviul televizat."
Corect. Acum vom asculta cealaltă înregistrare.
"Fii deștept, domnule Dalmas. Ascultă-mi sfatul și vezi-ți de treaba dumitale."
Ați remarcat vreo diferență între cele două benzi?
Undele de pe prima mașină sunt diferite de pe cea de-a doua.
Exact, fiecare voce umană, indiferent de cât de bine este disimulată,
are un tipar anume de intensități armonice în sunetul vocalelor.
Când am analizat grupurile de vocale de pe fiecare bandă,
am făcut o descoperire neașteptată.
Prima citire a înregistrat 5 decibeli pentru joase și 12 pentru cele înalte,
în timp ce a doua citire de abia a înregistrat între 4 și 10.
- Și asta ce înseamnă? - Că vocile nu aparțin aceleiași persoane.
- Sunteți sigur? - Absolut.
- Asta înseamnă că sunt doi criminali! - Așa se pare.
Doar dacă unicul criminal se folosește de un partener pentru a ne încurca.
În acest caz, fără nici un dubiu, e vorba de cel care a încercat să te ucidă.
- Pe cel pe care l-ați descoperit mort. - Acum ascultăm înregistrarea dumneavoastră.
Am izolat sunetul și l-am comparat cu circa alte o sută similare.
Le-am eliminat pe cele din sfera celor produse de mașini industriale,
în fabrici, de pe terenuri aflate în demolare, până la uși electrice, macarale,
automate cu monezi, dispozitive de uz casnic.
Totuși, până acum, n-am reușit să-l identificăm.
- Și acum ce urmează? - Nu ne rămâne decât să încercăm în continuare.
Bine, mulțumesc.
- Îmi pare rău că nu voi fi în preajmă până la final. - Plecați?
Poimâine. Am mai spus-o și înainte, nu-i așa?
40 de pagini în ultimele zile. Aventura asta mi-a readus inspirația.
- Mă bucur să aud asta. - M-a eliberat. Poftim, împachetează și astea.
Scriu din nou cu frenezie.
- Ce s-a întâmplat cu indiciile acelea pe care le urmai? - Nimic.
Ascultă aici.
Înregistrarea e făcută telefonic.
Ar fi fost un indiciu important dacă ne-am fi dat seama ce reprezintă.
"Să te întorci în America. Uită de crime. Răbdarea mea are și ea o limită!"
- "Fata e cu tine acum? E tânără și..." - Stai puțin!
Mai pune-mi o dată fragmentul ăsta, te rog!
"Dalmas! Răbdarea mea are și ea o limită!"
- "Fata e cu tine acum? E tânără și..." - Ei bine?
Nu știu, îmi amintește de ceva.
- Cred că mă înșel. - Minunat!
Stai puțin. Las-o, mă descurc și eu.
Nu-mi vine să cred!
- Pur și simplu nu-mi vine să cred. - Ce anume? - Că plecăm.
Auzi, de ce nu-mi dai mie banda?
Dacă îmi vine vreo idee, te sun.
Te sun eu.
La revedere!
Astea sunt ultimele ore petrecute în această casă.
Mă iubești cu adevărat?
- Bineînțeles. Cât timp mai avem? - Pentru ce anume?
- Până când decolează avionul!? - Opt ore. De ce?
S-ar putea să-mi ajungă.
Ce vrei să faci acum? Sam!
- Alo! Trouvaille? - Da.
Sunt Dalmas, am împrumutat fotografia tabloului cu acea crimă.
- Da, îmi amintesc cât de fermecător erați. - Da.
- Puteți să-mi spuneți numele artistului? - Bineînțeles, Berto Consalvi.
Berto Consalvi.
- Unde-l pot găsi? - Locuiește într-un oraș din apropiere.
- O oră și jumătate cu trenul. - Cum se numește?
Aviano.
- Vă mulțumesc din suflet. - Cu plăcere, a fost o încântare.
Ajung la timp, dar trebuie să vorbesc cu pictorul.
Prima fată a fost ucisă imediat după ce el a vândut tabloul.
Trebuie să fie o legătură. Mă întorc în 5 ore. Termină de împachetat.
N-are rost să te îngrijorezi din moment ce nu părăsești casa.
Doi detectivi urmăresc ușa principală. Zăvorăște-o și nu deschide.
- Te iubesc. - Nu trebuia să te cred. Sunt o proastă!
Dacă ai nevoie de ceva, sună-l pe Morosini. Ai numărul. Nu!
- Mulțam pentru călătorie. Aveam ceva de mers pe jos! - Cu plăcere.
Pleacă de aici, omul e nebun. Nu știi ce ți se poate întâmpla.
- Mulțam pentru sfat. - Ascultă-mă!
Dacă mai stai pe aici, e inutil să cauți o ușă.
A zidit întreaga clădire, inclusiv ușile și ferestrele.
- Trebuie să existe o intrare. - Corect, dar asta nu înseamnă că te va și primi.
Dacă nu-i place fața ta, te va trimite la plimbare!
Consalvi?
Berto Consalvi?
- Du-te dracului. - Vreau să cumpăr un tablou.
- La ce-ți trebuie? - Pentru acasă.
Hei!
- De ce ți-ai zidit toată casa? - Să țin departe mulțimea.
Nimeni nu pătrunde aici decât cu acordul meu! În plus, mai sunt și pisici.
Cine ți-a povestit despre mine?
Nimeni, am văzut un tablou de-al tău și mi-a plăcut.
- Ce reprezenta? - Un criminal ucigând o fată.
Nu mai pictez rahaturi din alea. Acum trec printr-o perioadă mistică.
- Pictez doar scene mistice. - De ce?
De ce? Fiindcă mă simt mistic. Oricum, nu știu dacă asta e treaba ta.
Nu, nu e treaba mea.
- Ce te-a inspirat să pictezi tabloul? - Vrei să mănânci?
Da.
E o poveste adevărată, petrecută cu mult timp în urmă.
Mulțam, ajunge.
- Cu cât timp în urmă? - Aproximativ zece ani.
Un maniac a pus mâna pe o fată pe care o cunoșteam eu.
A încercat s-o spintece.
L-am oprit exact la timp.
L-au băgat în spitalul de nebuni, pe viață.
Genial!
Hei, vrei sau nu să cumperi un tablou?
- Serios? - Da. Bineînțeles.
Vino cu mine.
Am exact ce-ți trebuie. Un Consalvi timpuriu, foarte rar!
Hei! Închide fereastra!
Aici erai! Te-am prins!
Theodore cel obraznic.
Pisici blestemate, creaturi viclene.
Întotdeauna găsesc vreo gaură prin care să se strecoare
și scapă într-o secundă.
- De ce le închizi în cuști? - Cu cât se mișcă mai puțin, se îngrașă mai mult.
- De ce vrei să le îngrași? - De ce?
Ca să le mănânc.
- Oh, nu! - Ce s-a întâmplat? Nu-ți plac pisicile?
Nu știu. N-am mâncat niciodată.
Niciodată?
- Poftim, ia-l pe ăsta. Două sute de mii. - Oh, nu!
- Nu? În regulă, o sută cincizeci. - Oh, nu!
- O sută! - Oh, nu!
Cincizeci de mii!
Cară-te!
- Alo? - Mai ești supărată pe mine? - Sam, unde ești?
- Sunt în gara din Aviano, vin spre casă. - Cum a decurs întâlnirea?
Am discutat cu el, dar nu prea mi-a fost de ajutor.
E o grevă la căile ferate, așa că voi întârzia vreo oră jumătate.
- Și cu avionul cum rămâne? - Nu-ți fie teamă, ajung la timp.
- Totul e în regulă? - Da. A sunat Carlo.
- A descoperit ceva. - Ce anume? - Nu mi-a spus.
I-am spus că ești plecat și că-l vei suna imediat cum te întorci.
Sam...
Sam.
Sam?
Nu vei mai ieși în viață din casa asta.
Ajutor! Ajutor! Ajutor!
Ajutor!
Giulia? Giulia!
Giulia!
Sam?
- Cum te simți? - Bine. L-au prins?
Nu, cred că le-a scăpat prin pivniță.
Cât e ceasul?
Puțin peste 4:30. Ai dormit douăsprezece ore.
Am tras cu ochiul pe gaura cheii, nu? Îmi pare foarte rău!
Trebuia să mă suni, îți amintești? Am vești noi pentru tine.
Telefonul e mort.
În sfârșit mi-am dat seama de la ce provenea acel zgomot de scârțâit.
- E ceva ciudat. - Ce anume? - Chemarea lui Hornitus Nevalis.
O pasăre magnifică, cu pene lungi și albe asemenea sticlei.
Ce e așa ciudat în privința ei?
Singurul loc din lume unde locuiește este în regiunea caucaziana nordica.
- Ești sigur? - Absolut.
Ce ziceți de un pahar? Îl merit.
E aproape imposibil ca o pasăre ca aceasta să supraviețuiască în captivitate.
Există doar un exemplar în Italia, care se află în...
- Ce faci, ce-ai pățit? - Stai puțin.
- Vrei să spui că se află una aici? - Chiar asta încercam să-ți spun.
Practic, e un miracol, dar s-a reușit păstrarea ei în viață.
- Unde? - Unde altundeva se poate păstra o pasăre rară? La zoo.
- Colivia se află în spatele grădinii zoologice. - E ceva de mers până acolo.
Nu e departe. Trebuie s-o țină izolată.
Nu se împacă bine cu celelalte animale. Așa că au trebuit s-o mute.
Nici măcar nu le suportă mirosul. Uite-o!
Ranieri! M-a sunat din apartamentul lui. Îmi amintesc acum.
Telefonul este în imediata apropiere a ferestrei.
Monica!
Haide, Giulia!
- Deschide ușa! - Corect, lăsați-o în seama noastră!
Dă-mi cuțitul!
- Nu trage. - Dă-i drumul. - Nu e nici o cale de ieșire.
Predă-te, Ranieri!
- N-ai cum să scapi. - Aruncă cuțitul. - Nu!
- Nu te mișca. Nu e nici o cale de ieșire. - Nu!
Aruncă cuțitul!
Nu vă apropiați de mine.
Nu vă apropiați!
- Ajunge! - Ce s-a întâmplat?
- Unde te-a lovit? - Giulia! Haide!
Salvați-mă!
Vă rog! Nu vreau să mor!
Ajutați-mă! Nu vreau să mor!
Nu mai pot să-l țin.
Da, e adevărat, eu sunt criminalul.
Le-am omorât pe toate. Te rog, ai grijă de nevastă-mea.
Ea a încercat să mă oprească.
Am iubit-o.
Bietul ticălos, îmi pare rău pentru el.
La telefon Morosini, fă-mi legătura cu omuciderile.
- Ați văzut-o pe fata care era cu mine? - Nu, era în spatele nostru.
- Nu e aici? - Nu. Ați mai văzut-o de atunci?
Nu.
Mulțumesc.
- Ați văzut o fată cu părul blond? - A trecut pe aici cu un timp în urmă.
- Sigur? Încotro a plecat? - A fugit în direcția aceea.
- Cu încă doi. - Mulțumesc.
Și capul i s-a crăpat precum un pepene!
Scuzați-mă, n-ați văzut o fată mergând în direcția aceea,
cu părul blond și cu un impermeabil gri cam atât de lung?
Ba da.
N-ați văzut o fată cu părul blond și cu un impermeabil gri?
- Am văzut-o mergând într-acolo. - Pe ușa aceea? - Exact asta am spus și eu.
Mulțumesc.
- Pe asta de aici? - Da.
Carlo! Oh, Dumnezeule! Ce ai făcut cu Giulia?
Răspunde-mi!
Tu erai!
Acum îmi amintesc.
Cuțitul era în mâna ta. Încercai să-ți ucizi soțul.
Era tocmai invers.
Asta știam că am văzut!
Ajutor.
Ajută-mă!
Acum vei muri!
Vei muri!
La fel ca toate celelalte.
Gata, haideți repede. Fiecare la câte un capăt, acum. Asta e, ridicați!
Ajunge, opriți-vă! Nu, vă trag eu.
Asta e. Sunteți teafăr?
- Cum ați aflat? - Giulia.
Giulia?
Da, va fi bine. Și dumnevoastră veți fi bine.
Haideți, vă ajut să vă ridicați.
Precum v-a spus domnul inspector Morosini, cel care se ocupă de investigații,
cortina finală a căzut pe evenimentul ce a menținut în stare de șoc întreg orașul.
Monica Ranieri se află în custodia spitalului psihiatric.
Soțul ei și-a pierdut viața într-o ultimă încercare de a atrage suspiciunile asupra lui.
Ce a condus aceste creaturi dezechilibrate să comită oribilele crime?
Bună seara. Scuze.
Persoana îndreptățită să răspundă întrebărilor dumneavoastă este profesorul Renoldi,
binecunoscutul psihiatru care ne-a fost consultant pe timpul investigațiilor.
- Vă rog, ne puteți explica? - Bineînțeles.
Momentan, putem face doar supoziții.
Cu zece ani în urmă, Monica Ranieri, care avea evidente tendințe paranoice,
a fost atacată cu brutalitate și a suferit o traumă severă.
Totuși, s-a însănătoșit îndeajuns pentru a trăi o viață normală.
Tulburările mentale au rămas în stare latentă timp de zece ani.
Până când privirea i-a poposit pe un tablou care descria oribila scenă.
Nebunia latentă a ieșit irezistibil la suprafață, cu violență.
Ea nu s-a identificat cu victima din tablou, ci cu atacatorul ei.
Pentru a putea explica comportamentul soțului ei,
care a încercat să ucidă deseori pentru a-și proteja soția,
trebuie să presupunem că suferea de o psihoză indusă.
A fost influențat de soția lui paranoică, devenind el însuși un criminal nebun.
Îl aud și acum spunând: "Du-te în Italia, o țară liniștită și calmă!".
"Acolo nu se întâmplă niciodată nimic."
Edgar Alan Poe Award Nominee for Best Motion Picture 1971 - Dario Argento
S F Â R Ș I T
Traducerea și adaptarea Vlad (blitzzz@cliffhanger.com)ź - 2004 resincronizare CODYBOSS1969